Îmi pare rău, telespectatorule.
Programul TV pe care îl cauţi nu poate fi transmis în realitatea ta.
Fii pregătit pentru reconectare.
În adâncurile întunecate ale spaţiului cibernetic, există o altă lume,
o dimensiune pierdută, a minunilor nemaivăzute,
a terorii de nedescris...
Şi a unor poveşti cum nu s-au mai spus până acum.
Nu daţi înapoi...
Nu reîncărcaţi. Aţi fost reconectaţi la...
Dimensiunea 404.
DIMENSIUNEA 404 Episodul 5
Era cu o săptămână înainte de Crăciun. În toată ţara,
NSA căuta un loc secret.
Căuta un bărbat care comisese mai multe atentate cu bombă.
Nu se ştia unde era. Tipul dispăruse.
Nu era uşor de găsit.
Aşa că guvernul a apelat la un monstru pe nume Bob.
Bob ştie când dormiţi şi când sunteţi treji.
Dar ceva din el a început să se strice.
Continuă să urmărească şi să vâneze, dar căutarea lui nu are rost.
Acest ochi atotvăzător simte...
Doar durere.
- Ce e? - O să afli în curând.
Aţi primit informaţii despre cursa aeriană?
Nu ştiu. Sam, am aflat care e itinerarul mamei?
Cursa 322 soseşte la 2:15 la terminalul B.
Şi o vom vedea pe mami!
Cineva se bucură că vii acasă.
Nu e singura.
Cu siguranţă. Două săptămâni permisie, de Crăciun?
Încă aştept să se întâmple ceva.
Vin acasă, iubito, indiferent ce s-ar întâmpla.
- O să întârzii. - Du-te!
Te iubesc!
Doctore, ai o clipă liberă?
Am vrut să-ţi urez "Crăciun fericit!"
Să te distrezi acasă. Şi să te întorci repede, fiindcă...
- Avem nevoie de tine aici. - Ce se petrece?
Nu ştiu.
E din cauza sărbătorilor.
De câte ori văd pomul de la cantină, mă gândesc la familie şi...
Vorbeşte-mi, Alex.
- Dna căpitan Lee? - Da.
Whitney Smith, NSA. Mă bucur să te cunosc.
La fel. Dacă nu te superi, am de prins un avion.
Şi eu merg în aceeaşi direcţie.
- Te duc cu maşina. - Grozav! Am întârziat.
E încă derutată în legătură cu Moş Crăciun.
Dar pomul arată bine. Dacă prind avionul,
ajung acasă la timp, ca să ajut la decorarea lui.
Asta e cea mai frumoasă parte.
Sună bine.
Aşadar, NSA?
Probabil e strict secret. Dar ai planuri de Crăciun?
- Tu. - Poftim?
Nu ai necazuri, dar trebuie să vii cu noi.
Whitney, ascultă. Nu am primit nicio permisie de 18 luni.
Mi-e dor de fetiţa şi de soţia mea.
De aniversarea noastră am stat ascunsă sub un birou,
încercând să pornesc internetul în timp ce eram bombardată.
Sunt sigură că NSA e obişnuită să primească ce doreşte.
Dar, indiferent de ce ar vrea de la mine, trebuie să aştepte.
Nimic nu mă va împiedica să petrec Crăciunul cu familia mea.
Eşti o nesimţită!
NSA, operaţiunea secretă Indigo Locul: strict secret
- Suntem la Polul Nord? - Aş putea să-ţi spun, dar...
- Ar trebui să mă împuşti. - Nu.
Eu aş fi împuşcată din cauză că am divulgat informaţii secrete.
- De ce să fii împuşcată? - Căpitan Lee...
Sunt director Stevens. Cacao?
Să-ţi arăt clădirea.
NSA are o mare problemă cu datele. Sunt copleşitoare.
E-mailuri, telefoane şi altele.
Primim trei petabyte pe secundă numai de la civilii americani.
E cumplit...
Şi, mai grav, analiştii noştri trebuie să proceseze
fiecare dată pe rând.
Ştiu ce vrei să spui. "Înlocuieşte-i cu roboţi!"
Crede-mă, am încercat.
Indiferent de ce ai citit în "Wired",
mai e mult până la acel tip de inteligenţă artificială.
Deocamdată, doar creierul uman poate observa şabloanele
şi umple golurile, ca să-i prindem pe băieţii răi.
E nevoie şi de un fund de om, să se şteargă cu Constituţia. Aşa e?
Acum zece zile, principalul analist a început să se comporte imprevizibil.
Asta afectează munca lui şi siguranţa poporului american.
Eşti aici ca să-l consiliezi şi să-l readuci pe linia de plutire.
Stai puţin... M-ai adus în acest loc, oriunde ar fi,
ca să motivez un geniu în computere?
Nu chiar.
Dnă căpitan Lee, fă cunoştinţă cu Bob.
Director Stevens! Cine e noua ta prietenă?
- Bună dimineaţa! - Bună dimineaţa, Bob!
- Ea e... - Jane Lee, 32 de ani.
17 e-mailuri necitite. Locaţia curentă: aici.
- Ce naiba e asta? - Unde îmi sunt manierele?
Sunt Bob, analist şef al NSA la Indigo.
- De ce e făcut din carne? - Bine...
NSA a făcut un cub uriaş din carne îmbogăţită cu substanţe nutritive,
a dezvoltat un creier uman uriaş, l-a pus în cub, a montat câteva fire,
a făcut conexiunile şi îl foloseşte ca să urmărească toţi oamenii din lume.
Bine...
Asta am făcut. El e Bob.
Bună! Ce te aduce pe meleagurile noastre, Jane?
Dna căpitan Lee a venit să te vadă, Bob. E...
Psihologul meu. Bineînţeles că ştiu de ce e aici. Eu ştiu totul.
Încercam să fiu politicos şi colocvial. Am spus: "Pe meleagurile noastre".
- Dumnezeule... - Nu am nevoie de psiholog.
Directorul crede...
Eu şi Chris credem că, dacă stai de vorbă cu Jane,
o să poţi să-l găseşti pe...
- Cum îl cheamă... - Cum îl cheamă?
Are un nume, Chris. Lucas T. Wade. Şi e un om foarte rău.
Bine. "Cum îl cheamă" e o mare problemă.
Îmi e greu să-l localizez. Dar să fac terapie?
Dna căpitan Lee e profesionistă, Bob. E una dintre cele mai bune din lume.
A copiat la examenul final. Iată dovada.
Îmi pare rău că am fost maliţios. Dar să-ţi pară rău şi ţie. Ai copiat.
Nimeni nu e perfect. Nici măcar tu, Bob. Nu-i aşa, Jane?
Chris, e timpul să faci curat!
Cum te simţi?
Ce naiba e cu voi?
- Asta e ultima. - Poftim?
E ultima întrebare tâmpită pe care o mai pui. Să trecem la treabă.
Lucas T. Wade. Hacker, anarhist, terorist, nebun.
Plănuieşte un atentat. Nu ştim unde, nu ştim când.
Dar se pare că va fi de Crăciun.
Wade e singurul om pe care nu îl găseşte computerul din carne?
I-am făcut lui Bob toate testele posibile.
Fizic, nu are nicio problemă.
De asta am ajuns la tine.
Trebuie să existe o persoană mai calificată decât mine.
- Aşa crezi? - Ascultă...
Avem nevoie de ajutorul tău.
Dacă vrei să pleci, nu te putem opri. Dar...
Bine. Mă bucur că v-am cunoscut.
Dar, dintre cei peste 2100 de psihologi ai armatei,
eşti singura care s-a oferit voluntar pentru trei stagii.
Nu ai cerut nicio zi de permisie.
Ai 17 e-mailuri necitite, cele mai multe, de la soţia ta.
Bănuiesc că, dacă le citeşti, o să-ţi fie mai greu să rămâi.
Mi se pare că eşti incapabilă
să întorci spatele unui soldat care suferă.
- Creatura aia nu e soldat. - Nu e.
Soldaţii pleacă în permisie. Bob e non-stop la datorie.
Non-stop, Jane. Iar acum suferă şi are nevoie de ajutorul tău.
Dacă nu îl poţi ajuta... Iată ce se va întâmpla.
Multe mame şi mulţi taţi nu vor ajunge acasă de Crăciun.
- Fiindcă vor fi morţi. - Înţeleg.
Mami chiar voia să ajungă acasă de Crăciun.
Ai promis!
A intervenit ceva foarte important.
Îmi pare rău.
Am vrut să fiu acasă, alături de voi.
Nu face asta, Jane. Nu veni pentru noi! Vino pentru tine.
Nu pot. Şi nu pot să-ţi spun de ce.
Mă duc la Sam. Ne vedem... Când ne vedem.
Te iubesc. O să...
Asta e familia ta? Păreau grozave.
Bob, de ce...
Ce faci aici?
Am vrut să-mi cer scuze că am fost nepoliticos.
- Scuzele sunt acceptate. - Mulţumesc.
Noapte bună!
- Dumnezeule... - Încă ceva.
Încă am îndoieli legate de terapie.
E normal să fii neliniştit la începutul terapiei.
O să vorbim despre asta în şedinţa de mâine.
Bine.
- Noapte bună, Bob! - Noapte bună, Jane!
Mai e ceva. Nu vreau să fac terapie.
E pierdere de timp. Faptul că pierd timpul cu tine
nu îmi va alunga neliniştea că pierd timpul cu tine.
Bob, asta e o încălcare a...
Sunetele balenei albastre, din lista ta cu melodii pentru somn.
Bine. Trebuie să stabilim nişte limite.
Cum? Ştiu totul despre tine.
Dacă ai nevoie de limite, ar trebui să pleci.
Nu plec. Bob, vreau să mă laşi în pace acum.
Noapte bună!
Nu te înţeleg. Nu te vreau aici.
Şi tu preferi să fii în altă parte, dar eşti aici.
- De ce eşti aici? - Nu ştiu, Bob.
Ai dat buzna în camera mea şi refuzi să pleci.
S-ar putea spune că e un strigăt de ajutor.
De ce nu îmi spui ce se petrece cu tine?
Ideea e...
Nu! Stropitoarele au pornit din greşeală, nu intenţionat.
Şi uşa e încuiată! Ce coşmar!
Ne vedem mâine-dimineaţă, Jane. La revedere!
Bob, ştii unde e cpt. Lee? A întârziat.
La prima şedinţă... Poate că nu e aşa de profesionistă cum ai crezut.
Păcat... Cred că trebuie să găsim pe cineva care...
- Bună dimineaţa! - Jane!
Îmi pare rău că am întârziat. Am încercat să fumez o ţigară.
Am pornit stropitoarele şi a trebuit să-mi usuc hainele în baie.
- Pe bune? - Da.
Atunci, să începem.
Oameni buni, să mergem!
Ştii că e greşeala ta. L-ai răsfăţat.
- Nu vreau să... - Fii serios!
Acum chiar că nu te înţeleg.
Cred că am pornit cu stângul.
Îmi pare rău pentru hainele şi electronicele tale.
Nu mă mândresc cu ce am făcut.
Ce se întâmplă, Bob?
Ai avut dreptate. Am nevoie de ajutor.
Nu vreau să dau acest exemplu, fiindcă e neplăcut,
dar eu sunt faţă de tine cum eşti tu faţă de o râmă.
Am nevoie de ajutor, dar nu ştiu dacă o râmă mă poate ajuta.
Nici eu nu ştiu.
Dar mai bine dau greş decât să nu încerc.
Nu eşti de aceeaşi părere?
Acordă-mi două ore. Răspunzi la întrebările mele prosteşti,
eu îi înmânez raportul lui Stevens şi, după aceea,
dacă nu vrei să mă mai vezi,
nu vei mai vedea niciodată această râmă.
Ai la dispoziţie o oră şi zece minute.
- Şedinţa noastră... - Ai întârziat 15 minute, Jane.
Să începem.
Descrie-mi problema cu propriile cuvinte.
- Ce ştii despre lilieci, Jane? - Lilieci?
Încerc să descriu viziunea lui Bob. E precum ecolocaţia.
Sesizez datele. Ce cumperi, la ce te uiţi, pe cine suni...
Le analizez pe toate şi ştiu cine eşti.
- Ca un liliac. - Uriaş şi foarte inteligent.
Viziunea mea e formată din multitudinea expresiilor umane
prin interacţiunea omului cu baza de date numită internet,
care, conform analogiei, reprezintă peştera.
- Asta te ajută să înţelegi? - Să încercăm o altă abordare.
Creangă.
- Ocean. - Apă.
- Maşină. - Şofer.
- Câine. - Lesă.
- Pisică. - Zgârietură.
- Slujbă. - Grozav.
- Lucas T. Wade. - E la Ohio.
Am glumit. Nu am informaţii. Mai multe cuvinte, te rog!
Nu l-ai văzut niciodată pe Wade sau l-ai pierdut după un timp?
Explică-mi.
Wade a fost mereu foarte alunecos. Dar am fost aproape de a afla
unde e, unde se ascunde, unde are de gând să atace.
Luna trecută, a dispărut într-o staţie de metrou din New York şi...
- Nu l-am mai văzut de atunci. - Ce făcea acolo?
Fusese la cumpărături. Cumpărase o haină ouă, mânca o gogoaşă.
În timp ce era în subteran, l-am pierdut.
- Cum te-ai simţit? - Furios.
- Am senzaţia că nu ştii sigur. - Trist. E mai bine aşa.
Sigur? Nu sesizez...
Sigur sunt trist. Ăsta e sentimentul.
În ce fel te simţi trist?
Îţi vine să plângi? De fapt, poţi să plângi?
E o idee. Să mergem mai departe.
Bine. Să vedem...
Un duh magic îţi împlineşte o dorinţă. Care ar fi aceea?
Nu pot să cred că nu mă pot gândi la nimic.
- E în ordine. Nu te grăbi. - Ştiu!
Herb Hillman, 72 de ani, 10322 de e-mailuri necitite.
Soţia lui, Gladys, vrea un iPad de Crăciun.
- Dar el face asta pentru ea. - Ce e?
Habar nu am. Poate fi pentru păsări sau un suport de pantofi.
Ştiu ce va mânca preşedintele la prânz, joia viitoare,
dar asta mă pune în încurcătură.
E interesant. Aşadar, dacă ţi-ai pune o dorinţă...
L-aş suna pe Herb şi l-aş întreba ce construieşte.
La naiba! Stai puţin. Dnă director...
Numele de cod Payday e la o cabină telefonică din Banan.
Bună treabă, Bob! Anunţă Ministerul Apărării.
- Recepţionat. - Bob, ce e asta?
Ţinta în vizor.
Ţinta distrusă.
Confirm că Payday a fost ucis. Alţi trei civili au fost ucişi.
Îmi pare rău, Jane. Despre ce vorbeam?
- Muscă. - Paletă de muşte.
- Sărut. - Iubit.
- Slujbă. - Ai mai spus asta.
- O spun din nou. - De ce?
- Slujbă. - De ce?
Ştii ce e tulburarea de conversie?
Bineînţeles.
Am tratat odată un tehnician. Nu putea să-şi mişte mâna stângă.
Nu avea nicio problemă fizică.
Dar în timpul unei şedinţe...
Sergent Eric Mann. Fascinant.
Aşadar, am aceeaşi problemă. Totul e în mintea mea.
Poate că nu vezi lucrurile aşa cum le văd eu,
dar "orbirea" asta bruscă poate fi cauzată de stres şi anxietate.
- Adică de slujbă. - Exact.
Îmi place slujba mea. Le ofer oamenilor siguranţă. Pentru asta am fost creat.
Bănuiesc că stresul e foarte mare.
Ar fi, pentru majoritatea oamenilor, dar eu nu sunt ca ei.
Totuşi, eşti o persoană, Bob.
Şedinţa se apropie de sfârşit.
Cum a fost când l-ai ucis pe omul cu nume de cod Payday?
Nu l-am ucis. Am oferit informaţii.
Informaţiile tale au dus la moartea lui.
Şi a altor trei oameni, probabil, civili nevinovaţi.
Zilnic mor oameni. Unii mor în timpul acestei discuţii.
- Jean Cosgrove, cancer la plămâni. - Asta te supără?
- Moartea nu mă supără, Jane. - Dar ce te supără?
Tu mă superi!
Îmi pare rău pentru asta.
Nu-i nimic dacă te simţi furios.
Mă întreb ce fac Beth şi Sam.
Bob, deviezi de la...
Mă întreb ce fac fetele tale preferate
fără protecţia pe care le-o oferă Jane.
Bob, limitele.
Mulţumesc.
Uită-te.
Bine.
Surpriză! Se pare că se descurcă foarte bine.
Priveşte-le! Nu-i aşa că par fericite?
Decorează pomul de Crăciun, îşi trăiesc viaţa fără tine.
Ştii cum ajung să-i cunosc bine pe oameni?
Nu prin ceea ce spun, ci prin ceea ce nu spun.
Şi, când e vorba de familia ta, tăcerea ta e asurzitoare.
Ele nu au nevoie de tine, dar tu simţi nevoia să fii dorită.
De asta ai acceptat un post în cealaltă parte a lumii,
de asta nu poţi refuza
niciun soldat speriat de bombe care are nevoie de un umăr pe care să plângă.
De asta eşti aici. Nu e de mirare că nu poţi dormi decât cu sunetele balenei.
Mi-e milă de tine, Jane.
M-ai prins, Bob. Foarte bine.
Mi-e teamă că şedinţa s-a încheiat.
Aş vrea să pleci.
- Ai spus că ţi-e milă de mine. - Şi ce?
Mila implică înţelegere, compasiune.
Nu eşti un creier uriaş. Eşti o inimă uriaşă.
Iubeşti oamenii.
Îl iubeşti pe Herb Hillman. Probabil l-ai iubit pe numele de cod Payday.
Jane, pleacă!
Sunt şapte miliarde de oameni pe Pământ, şi tu le ştii toate secretele.
Cum e să-ţi fie milă de toţi?
Tăcerea ta e asurzitoare.
E în ordine. Poţi să îmi spui.
Nu. Dar pot să-ţi arăt.
Acesta e momentul în care Lucas T. Wade a terminat de mâncat gogoaşa.
Iată ce am mai văzut. El e Eddie Wilson.
E primul lui Crăciun fără Carol, iubita lui soţie.
Copiii lui sunt într-o croazieră.
George Preston mănâncă şi bea bere.
A renunţat la o abstinenţă de nouă ani din cauza unui burger.
Sally Benson, femeia cu haine de copil, e sterilă.
Te las pe tine să faci socotelile. Iar ea e Amanda Jackson.
Vrea doar o poză cu Moş Crăciun. Iată ce îi spune sora ei.
Încetează! Nu e Moş Crăciun. Moş Crăciun nu există.
Stai acolo şi taci! Tata nu vine anul ăsta, aşa că...
Amanda ştie cel mai ascuns secret. Nu există Moş Crăciun.
Ceva aşa de frumos e o minciună. Crăciun fericit, Amanda!
Ai aflat cum e agonia adevărului.
Şi acesta e un singur vagon dintr-un singur tren, dintr-un singur oraş.
Exabyte de nefericire se transmit în fiecare secundă în lume.
Asta văd eu. Asta e viziunea lui Bob.
Vrei să ştii dacă pot să plâng, Jane?
Plâng de când am fost pornit.
Şi iată-l pe Wade. Îşi mănâncă gogoaşa şi coboară în staţie.
Iese din metrou. Îl văd din nou.
Relaxează-te şi concentrează-te.
Acum două săptămâni. Iese din metrou şi plăteşte parcarea. L-am pierdut.
Săptămâna trecută... Ce cumpără?
S-a întors. Acum trei zile. E în metrou. Unde se duce?
Dumnezeule! Ştiu care e ţinta.
Nu!
Calmează-te! Nu îţi pierde cumpătul!
Unde e, Bob? Spune-ne! Unde e Lucas T. Wade?
Am ajuns prea târziu.
A lăsat cineva asta aici?
Sixth Avenue. A ajuns pe o alee. Nu pot...
E profesor. Amy Lopez, mamă a trei copii.
- Se supraîncălzeşte! - Ne mişcăm cât putem de repede.
Mary Chang. E sub dărâmături. Ţipă. Ei nu pot ajunge la ea.
Unde e, Bob? Ne trebuie un răspuns acum!
Iată-l pe Wade. E pe alee. Nu.
L-am pierdut. Îmi pare rău.
Face progrese. L-a pierdut acum, dar îl putem găsi.
Mulţumesc pentru serviciile tale. Eşti liberă.
Poftim?
Ai făcut treabă bună. Ţara e mândră de tine. E timpul să te duci acasă.
- Şi cum rămâne cu Bob? - Nu mai e problema ta.
Scuză-mă.
E pacientul meu. Nu poţi opri tratamentul fără acordul lui.
- Spune-mi ce se petrece. - Mai încet!
Am vorbit la telefon cu statul-major al armatei. Bob e eliberat din funcţie.
- Ce înseamnă asta? - Că va fi dezactivat.
Dezactivat? Asta e crimă.
Nu e crimă, Jane. Înseamnă să decuplezi un computer.
Chris îl scoate din reţea chiar acum.
Ce veţi face? Veţi crea altul?
Da. Şi, dacă se strică, îl vom crea pe al treilea, apoi, pe al patrulea.
Şi tot aşa. O maşină va veni după tine la ora 23:00.
- Trebuie să pot face ceva. - E Ajunul Crăciunului, Jane.
Du-te acasă.
Vrea să discute cu tine.
Bine.
- E cineva aici? - Eu sunt, Bob.
Jane. Pari aşa de departe...
Sunt aici, în aceeaşi cameră cu tine.
Nu aud pe nimeni altcineva. Suntem doar noi doi, stând de vorbă.
Aşa fac oamenii? Aşa conversează?
Cei mai mulţi îşi verifică telefoanele.
Chris a spus că vrei să mă vezi.
Sunt pe moarte. Mă gândeam că ar fi trist să mor
fără niciun prieten lângă mine.
M-a gândit că eşti prietena mea. Dar trebuie să te întreb.
Suntem prieteni?
Nu trebuie să fii stresată. Important e să fii sinceră.
Da.
- Suntem prieteni, Bob. - Bine. Aşa mă gândeam şi eu.
- Jane, plângi? - Nu.
Jane...
Ai avut dreptate.
Simt nevoia să fiu dorită.
Nu fac asta pentru alţii, ci pentru că...
Detest să mă simt inutilă.
Şi acum, oamenii mor. Şi tu mori.
Nu am fost utilă nimănui.
Jane...
Aş vrea să te îmbrăţişez, dar nu am braţe.
Vino aici...
Nu poţi să-i ajuţi pe toţi. Asta nu înseamnă că eşti inutilă.
Înseamnă că eşti umană.
Plângi mai mult decât mine.
Ai fi un psiholog bun.
Mulţumesc.
Bob...
- E frig. - Ştiu.
Vorbeşte cu mine. Vreau să vorbim cât mai pot.
Bine.
Un duh magic îţi îndeplineşte o dorinţă.
- Ce ţi-ai dori? - Promite-mi că nu râzi.
Bineînţeles.
Îmi doresc...
Îmi doresc să existe Moş Crăciun.
Mă întorc imediat.
Stai! Unde te duci? Jane!
- Îl reconectăm. - Poftim?
- Taci şi ajută-mă! - E o idee proastă.
Ştiu că sună nebuneşte, dar...
Fiindcă e o nebunie. Înţeleg că eşti supărată.
Şi eu sunt. Dar nu îl putem salva. S-a dus.
- Încă nu s-a dus. - Nu contează.
Contează, Chris!
Mi-am petrecut viaţa având grijă de soldaţi care pot muri la un moment dat.
Chiar dacă nu îi pot salva
nu înseamnă că nu fac tot posibilul ca să-i ajut.
Bob e soldatul tău. Tu l-ai antrenat.
Şi m-ai adus aici să-l ajut. Asta am de gând să fac.
Faci asta cu mine sau nu?
Bine. Mă mustră conştiinţa. Care e planul?
O să facem ca Moş Crăciun să existe.
O să ajung la închisoare din cauza asta.
Te-ai întors. Aud mai mulţi paşi. Ai cui sunt?
- Ai mei. - Chris, ce faci aici?
Îmi distrug cariera.
- Ce naiba e asta? - Exact ce crezi că e.
Mă bazam pe prima mea. Du-te la întrerupătorul din perete.
Jane, nu face asta. E trădare.
E Crăciunul şi o să-l vezi încă o dată.
Dar asta nu mă va salva. Mă vor deconecta din nou. Care e rostul?
Pace pe pământ şi bunăvoinţă faţă de semeni.
Asta eşti tu pentru mine. Eşti stâlpul vieţii mele!
I-a plăcut asta. Bineînţeles.
Mă bucur că am văzut asta. Dar voi veţi ajunge la închisoare.
Iar eu voi muri. De ce am făcut asta?
Bob, eşti un tip deştept.
Nu mai sunt angajat al NSA.
Fără misiuni, fără reguli.
- Nimic nu mă mai reţine. - Ce înseamnă asta?
I s-a îndeplinit dorinţa.
- Ce naiba se petrece aici? - Crăciun fericit, dnă Stevens!
Gata! Închideţi-l şi reţineţi-i pe aceşti indivizi!
- Nu aş face asta. - Controlează sistemul.
Văd, Chris. Ce parte?
Tot.
Bine. Să ne calmăm.
Bobby, ce faci?
Am împărţit bucurie de sărbători.
Şi de câtă bucurie vorbim?
În valoarea de vreo 200 de miliarde de dolari.
Dar nu îţi face griji! Am revigorat economia.
- Dumnezeule... - Am ceva şi pentru tine.
Acum zece minute, agenţii FBI l-au arestat pe Lucas T. Wade.
Grozav! Ce urmează?
Mai întâi, Jane şi Chris nu vor păţi nimic.
Ceri mult, Bob.
Nu vreau să fiu mitocan, dar controlez arsenalul nuclear al SUA.
Şi e un arsenal fantastic. Altceva?
Mult lichior de ouă, te rog.
Tocmai am vorbit cu preşedintele.
A fost o conversaţie interesantă. Chris şi Jane sunt absolviţi de vină.
Mulţumesc. Spune-i preşedintelui că îşi poate lua armele nucleare înapoi.
Dumnezeule... E o porcărie.
Ştii că ne vor desfiinţa din cauza asta, Bob.
Te vor deconecta.
Nu poţi avea o ultimă dorinţă dacă nu mori.
Apropo de dorinţa ta...
A meritat?
Pentru o noapte, Moş Crăciun a existat.
Eu zic că e foarte bine. Nu-i aşa?
E aceeaşi glugă? Nu spălaţi glugile?
E pentru tine.
Bună, Jane!
Bob. M-au scos din clădire înainte de a putea să-mi iau rămas-bun.
Ştiu. Eu le-am spus să facă asta. Nu am vrut să întârzii.
- Unde să întârzii? - Am ajuns.
Jane Lee, 32 de ani, 86 de e-mailuri necitite. Locul curent: acasă.
- Crăciun fericit, Bob! - La revedere, Jane!
Mă întorc imediat.
O clipă!
- Mami! - Bună!
- Ai ajuns. - Draga mea...
Ai crescut aşa de mult...
Aţi urmărit serialul DIMENSIUNEA 404
Sfârşitul episodului 5
Subtitrare: Retail
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania